Jossain futislehdessä oli kirjoitettu suomalaisessa futiskulttuurissa tuijotettavan enemmän heikkouksiin kuin vahvuuksiin. Tarkoituksena heikkouksien kehittäminen, vahvuuksien kehittämisen kustannuksella. Miksi näin? Mielestäni sama voidaan ajatella laajemmin jalkapalloon. Miksi yrittää pelata lyhytsyöttöpeliä ja tekniseen osaamiseen perustuvaa peliä, jos joukkueen taitotaso ei ole siihen riittävä, tai pelityylin pelaamiseen ei ole joukkueessa sopivia/riittävästi pelaajia? Sopivien pelaajien puuttuminen voi olla totaalista tai se voi olla pelikohtaista (loukkaantumiset, pelikiellot jne.) Ja tässä tapauksessa en puhu Maskusta enkä Salpasta vaan mistä tahansa joukkueesta. Jos joukkueen vahvuus on kovaa pelaaminen, silloin sitä olisi korostettava, unohtamatta tietenkään taidon osuutta. Jos joukkueen vahvuus on taitojalkapallo, niin silloin sitä on korostettava, unohtamatta tietenkään kovaa pelaamista. Itse olen pelannut kumpaakin tyyliä suosivissa joukkueissa ja pyrkinyt pelaajana sopeutumaan parhaalla mahdollisella tavalla tilanteeseen. Välillä onnistuen välillä epäonnistuen.