Rautatieasema Wien- Südbahnhof on kansainvälinen kokoontumispaikka. Sieltä löydät erilmaalaisia huumekauppiaita, hassun näköiset viiksekkäät ulkomaalaiset juovat siellä olutta ja rehellisen näköiset taksikuskit tarjoavat palvelujaan. Sinne saapuu päivittäin uusia idän lähettiläitä, jotka ovat valmiita kantamaan oman panoksensa yhteiskunnan pyörivään rattaaseen, eli vaikkapa varastamaan hölmöjen turistien lompakoita ja kameroita ja näin työllistämään poliisia. Yksi mukava tapa viettää aikaa on bongata sopivannäköiset turistit, seurata heitä raitsikkaan ja tilaisuuden tullen poimia hedelmät pois. Taktiikoita voi olla useita. Yksikin näppäräsorminen voi olla tarpeeksi, mutta useimmiten tämä toimii parhaiten tiiminä. Niinkuin meidän tapauksessa.

Rakkaani seisoo keskellä raitiovaunun käytävää. Hölmönä turistina hän on jättänyt lompakon reppunsa etutaskuun ja kääntynyt poispäin minusta. Minulla on omat epäilyni ja pidän lompakon vatsaani vasten, jossa sekä näen että tunnen sen. Seurassamme ei ole perusepäilyttäviä tyyppejä, lapsiperhe ja yksinen lapsi, jonka  äiti (?) istuu meitä vastapäätä.. Lapsi on kuitenkin jollain tavalla liian lähellä ja pyydän Annalisaa kääntymään. Siinä vaiheessa tutkinta on jo suoritettu. Seuraavana vuorossa on enää itse operaatio, joka tapahtuu parhaiten kun olemme astumassa ulos. Siinä on hässäkkää ja yleensä uhri ei huomaa mitään. Annalisalla kädet täynnä ja minulla myös. Astumme ulos, Annalisa tuntee jotain takanaan ja heti ulos astuttuaan tarkastaa repun. Liian myöhäistä. Äiti on hävinnyt eri suuntaan ja lapsi on juossut kohti puistoa. Heidän suunnitelma toimii upeasti, meillä ei ole mitään mahdollisuuksia seurata tuhannen laukun kanssa. Laukkuja ei voi myös jättää, koska Margaretengürtel-asema on huumediilereitten miehittämä. Pikku itkusta voi tulla isompi. Annalisa tsekkaa tavarat, minä tsekkaan metrolaiturit. Nichts. Poliisit paikalle, tutut jaaritelut, kierros puistossa. Nichts. Vi-tu-tus, itku, korttien tappaminen ja matkatavaravakuutustahan ei ollut. Rauhoittelut ja uskomme jotain oppineemme. Tuskin mietimme että seuraavana päivänä tapaamme 1,2 miljoonan ihmisen kaupungissa kyseiset henkilöt uudelleen.

Matkalla MM- finaaliin. Löysimme houkuttelevan mahdolisuden seurata kisoja ulkoilmassa Screeniltä tuhannen muun ihmisen kanssa. Siispä matkustamme metrolla Praternille ja kolme pysäkkiä raitsikalla. Astumme ulos metrosta ja suuntaamme katutasolle. Olemme kävelleet n 20 metriä katutasolla kun yhtäkkiä huomaan jotain. Samainen äiti ja lapsi kulkevat juuri edessämme, n. 15 metrin päässä. Juoksu ja kiinniotto. Elämää suurempi huutaminen. Lapsi huutaa täysillä, äiti kiljuu suoraan päin naamaa. Huudan takaisin että muistatko meidät eilisestäja että missä lompakko on. Ymmärtää varmasti, mutta ei puhu saksaa. Huutaa jotain kielellä, jota en ymmärrä, ja alkaa työntää minua edestään pois. Väkijoukko alkaa kerääntyä ympärillemme. Väkijoukon itävaltalaisuusaste n 5%, loput maahanmuuttajia, humalaisia tai muuten sekaisin. Ympärilläme on yhtäkkiä noin 50 ihmistä ja kaikki haluavat tietysti tietää mitä tapahtuu. Lapsi huutaa täysillä ja itkee armoa ympäröivältä ihmisjoukolta. Äiti työntää minut väkivaltaisesti poispäin ja minä yritän pidätellä. Vaikea tehdä mitään, kun ei tiedä mitä saa tehdä. Annalisa pitää lapsen kädestä kiinni ja lapsi särkee sydämiä itkullaan. Kuluu taktiikkaan. Olen n. 25 metrin päässä Annlisasta ja näen kuinka väkijoukko kerääntyy hänen ympärilleen. Sha ( ystäväni) on juossut soittamaan poliisille ja Annnalisa on yksin väkijoukon keskellä. Teen päätöksen ja päästän naisen menemään.Hän jättää kylmästi oman lapsensa ja juoksee. Minä juoksen Annalisan luokse ja selitän myös samalla kyselevälle ihmisjoukolle, miksi me pidämme tästä lapsesta kiinni kunnes poliisi tulee. Eräs turkkilainen mies auttaa meitä ja yrittää puhua lapselle rauhoittavasti, mutta turhaan. Huuto on sydäntäsärkevää. Tiedän jo että se on osaltaan taktiikkaa, ainoa keino ehkä päästä pois tukalasta tilanteesta.Minuutit tuntuvat pitkiltä, mutta lopulta ratsuväki saapuu. Matkaamme kohti poliisilaitosta, joka on noin minuutin päässä tapahtumapaikasta. Heti kun menemme sisään, poliisi sanoo itkun olevan osa taktiikkaa ja että tuo pieni n. 9 vuotias tyttö ei ole ensimmäistä kertaa laitoksella. Uskomatonta. Kuvio on selvä. Vaikka poliisi saisikin selville kuka tuo äiti oli, on mahdollisuudet syyttämiseen heikot. Ehkä avunanto näpistykseen. Heh. Lapsi saa syyt, äiti ei enää koskaan ilmaannu paikalle, tai kiistää osallisuutensa tapahtuneeseen. Lapsi selviää alaikäisenä pienellä rangaistuksella, kunnes rikoksia kertyy tarpeeksi. Silloin on vuorossa kasvatuslaitos, tai nuorisovankila ja äiti ottaa seuraavan lapsen/nsa kätyrikseen. Maailma on kaunis. Ai niin pääsimme pois kuulustelujen jälkeen ja näimme osittain jopa finaalinkin.Peli oli hyvää ja oikea joukkue voitti. Tänään jumala oli paikalla 100%…

P.S Annalisalle soitetiin tänään ja kukkaro oli löytynyt. Rahat viety, muuten kaikki ok.30 euroa oli tällä kertaa pienen tytön hinta…

:..Pajari…